Norske undertekster av Jarli, mai 2020.
Hvis du noen gang har lurt på hvordan det gikk med meg her i livet,
så ville du fått vite at det gikk bra.
Jeg har vært heldig.
Jeg har alltid lengtet etter å være ensom på en plass som denne.
Uansett hvor fint det var.
Jeg har bodd i Sverige i 42 år. Nå bor jeg her.
Om noen uker går verden inn i et nytt tusenår.
Da blir det fest med fyrverkeri i bygda. Jeg skal ikke dit.
Jeg skal være ensom her. Drikke med drita full, -
og sove så tungt som mulig uten å være død.
Det ser jeg frem til.
Poker.
- Poker? - Hallo.
Det er du som bor i det huset, ikke sant?
Jeg har flyttet inn her.
Det er ikke lett å sove når bikkja er borte. Det er ulv i skogen.
Poker?
Kom, sitt, hvil deg.
Visste du at border collies regnes som den mest intelligente bikkja i verden?
Det har jeg hørt.
Ja, nå har han begynt å ta over, er jeg redd for.
- Nei, det er aldri bra. - Nei.
Jeg har tatt livet av ei bikkje før.
Og den gangen lovte jeg meg selv å aldri gjøre det igjen.
Men nå vet jeg ikke lenger.
Ja? Hva slags hund var du tok livet av da?
En sjefer. Men han var ikke min.
Moren min så ham først.
Han drev og sprang etter noen rådyrkalver opp i skogkanten, og så -
- vi hadde sett den i mange dager, og de kalven var jo livredde. Helt utslitt.
Mor ringte lensmannen og lensmannen sa at det var bare å skyte ham da.
"Det er en fin jobb for deg Lars," sa mor min.
Jeg hadde faen ikke lyst, jeg rørte aldri den børsa.
Jeg slapp ikke unna. Og en dag kom de to rådyrkalvene løpene mot meg.
Og så kom sjeferen, tretti meter bak.
Det var et digert beist.
Jeg var sikker på at jeg traff ham med første skudd, men bikkja bare fortsatte.
Samme fart. Samme retning.
Jeg skjøt en gang til, han var bare noen meter fra meg
og deretter skled han føttene opp i luften helt til føttene mine.
Han lå der.
Med lammede ben, også rett på meg.
Jeg bøyde meg for å klappe ham, men da knurret han.
og glefset etter hånden min.
Jeg ga ham to skudd til,
- tvers gjennom hodet. - Det var som fan.
Jeg var bare 19 år.
Det er lenge siden nå, men jeg glemmer det aldri.
Nå forstår jeg at du aldri vil skyte hund igjen.
Nei, vi får se.
Vi har ikke hilset på ordentlig på hverandre.
Trond Sander.
Lars Haug, med g.
Kom igjen, Poker.
Takk for selskapet.
Det var som fan.
Han Olav kan skifte pæra med en gang, og så kan jeg bestille et nytt glass og spoiler.
- Du kan gå i butikken imens. - Takk skal du ha.
Og du trives forsatt? - Ja, selvfølgelig.
Jeg ble veldig glad da jeg fant huset jeg bor i nå.
Det er ikke så koselig å bo alene, ikke sant?
Det er nesten tre år siden hun døde. Tiden flyr.
38 års tosomhet endte brått.
Jeg var sjåføren. Jeg føler meg ikke skyldig.
Bare savnet.
Han Olav har tatt seg fem minutter. Vil du ha en kopp kaffe?
Det ville vært fint.
Bare gå inn.
- Takk, takk. - Ja...
- hvordan går det oppe hos deg?
Jeg var oppom å så på to ganger selv jeg, på visning.
Jeg vurderte å by, men jeg er vel bedre til å skru enn å snekre.
Men er det kanskje omvendt med deg?
Nei, med meg er den verken eller,
men jeg har god tid.
Min far var en praktisk mann. Jeg lærte mye av ham.
Fedre er noe fint.
Nei takk.
Faren min var lærer. Jeg lærte å lese bøker,
-det var vel stort sett det. Han var ikke praktisk, det var helt sikkert.
Men han var en fin mann.
Hvis jeg har en praktisk jobb,forstiller jeg meg alltid hvordan min far ville ha gjort det.
En mann på 40-år med selvtillit,
Slik så jeg det da jeg var 15 år -
- da han forsvant ut av mitt liv.
Hvorfor klipper du ikke brenneslene, Trond?
Det gjør vondt.
Du bestemmer selv når det gjør vondt.
Jeg var bare 15 år gammel. En landsgutt.
På sommerferie med far, som hadde kjøpt gården billig.
Jeg har hørt ham si mer enn en gang at han ikke kunne tenke med kvinner i nærheten.
Det var derfor fikk være med, men ikke søsteren min eller moren min.
Senere tenkte jeg at han kanskje ikke mente alle kvinner.
Hei Jon.
- Har du stått her lenge? - Jeg kom nå.
- Vi skal ut å stjele hester. - Jeg vet det.
Hei Jon.
- Hva er det med Jon? - Jeg vet ikke.
Selvfølgelig skulle jeg ha forstått at det var noe spesielt den morgenen, -
- noe med måten han beveget seg på.
Men det eneste jeg la merke til var at han ikke hadde børsen med seg, -
- som han alltid gikk og dro på.
Stille. Kom hit. Ro deg ned.
Stille.
Ro deg ned.
Så ja.
Og hopp.
Hvor skal vi? - Jeg skal vise deg noe.
Se.
Tenk at noe så lite bare skal bli levende og fly sin vei.
I morges når du var ute med Jon?
Ja.
Hva holdt dere på med da?
Vi skulle ut og stjele hester.
Vi skulle egentlig ikke stjele dem, bare ri på dem.
Hvordan var det med Jon?
Vil du høre hva alle snakker om på butikken?
Han hadde vært på jakt, som han pleide.
Moren hans var på Innbygda den dagen for å hilse på noen bekjente
og faren var i skogen.
Og han hadde lovt å passe tvillingbrødrene.
Odd? Lars?
Odd. Lars.
Lars.
Jeg må hente moren din. Se etter Lars så lenge.
Det greier du?
Hei, hei. Nå er jeg hjemme igjen.
Han hadde ikke fortalte det.
Hele den lange veien gjennom skogen, bare de to -
- og han hadde ikke sagt noenting til henne.
Hvor er Odd?
Så nå vet du det.
Kondolerer.
Sannelig, sannelig, sier jeg dere, -
- den som hører mitt ord og tro på ham som har sendt meg, -
- vil ha evig liv og kommer ikke til doms, -
- men har gått over fra døden til livet.
Fader vår. Du som er i himmelen, -
- hellige vorde ditt navn, komme ditt rike, -
- skje din vilje, som i himmelen så også på jorden.
Jeg tenkte på hvordan det var å miste livet så tidlig.
Jeg visste at du ikke kunne kjenne noenting. Hvis du var død, var du død,
men den brøkdelen av et sekund like før:
- forsto du det da? At det var slutt?
Russiske granater hagler ned på Grozny.
Tre dager med bombing førte til en strøm av flyktninger.
Nedtelling til et mulig kaos. Sivilbeskyttelsen...
Nå vet jeg plutselig med sikkerhet. Lars er Lars.
Lars, som skjøt sin bror.
Selv om jeg sist så ham da han var ti år gammel.
Ikke at det endrer noe. Jeg er overbevist om at han ikke kjente meg igjen.
Jeg snakker nå også svensk.
Fire dager hadde gått siden Odd's begravelse
og jeg hadde ikke sett Jon siden.
Hver gang Jon ikke var på døren, følte jeg en kort flagrende lettelse.
Da skammet jeg meg
og så forsvant han fra livet mitt.
Jeg har aldri sett ham igjen.
Hun var alvorlig og hadde hovne øyelokk, men hun var ikke knust av sorg.
Hun var bare noen år yngre enn min egen mor.
Hun strålte, som om jeg så henne for første gang.
Takk for at du kom.
Og jeg lurte på om det var på grunn av det som hadde skjedd,
eller så går du gjennom noe sånt som det kan bli lysende.
Jeg måtte rette blikket mot marken og gikk bort.
Helvetes skygge.
Kanskje vi bare skal ta litt om gangen? Litt nå, litt neste år?
Jeg bestemmer når tømmeret mitt skal hugges.
Franz.
Jeg tar livet som det kommer. På strak arm.
Har du lyst på en dusj?
Hvem er først ute.
Kom igjen.
Skal du bare stå der?
Han tar en sjanse han far din. Hugge tømmeret nå midt på sommeren, -
- istedenfor å vente til vinteren.
Treverket er fullt av saft. Det kommer til å synke.
Vannstanden er lav. Spørsmålet er om tømmeret kommer frem til Sverige.
Men hvis han vil gjøre det nå, så gjør vi det nå.
Ah, kom igjen.
Rolig.
Han hadde nettopp mistet sin sønn.
Men jeg husker ikke en gang om jeg syntes synd på ham.
For første gang kjente jeg en bitterhet mot faren min.
Og det føltes som om ingenting skulle bli som før.
Det var som bare faen.
Hva sa du?
"Det var som bare faen," sa jeg.
Det som skjedde i dag...
var unødvendig.
Jeg skulle ha stoppet det lenge før.
Slik som vi holdt på måtte det gå galt til slutt.
Det var min skyld.
Jeg legger meg snart jeg og.
God kveld.
Jeg skulle bare spise, men det gjør ingenting, kom inn.
Bli der.
Er du sulten? Det er nok for to.
Sitt ned.
Det var godt.
Jeg vet hvem du er.
Jeg vet hvem du er, også.
Ja, det var det jeg tenkte.
Se her da.
Jeg skulle ønske Lars ikke hadde sagt det han sa,
det binder meg til en fortid som jeg hadde forlatt.
Jeg har aldri vært ensom tidligere.
Ikke ensom på riktig.
Jeg følte ikke personen som jeg hadde vært da denne dagen startet.
Og jeg visste ikke engang om det gjorde mer urolig.
For første gang i mitt liv ønsket jeg ikke å være noens sønn.
Hallo?
Frokost?
- Tidlig oppe? - Ja, jeg våknet tidlig.
Og... Jeg følte meg alene.
Fant du ham?
Ja.
Du vet han kom her for å gjemme seg, før han dro over til Sverige.
Med brev og papirer og noen ganger filmer fra motstandsbevegelsen.
Jeg visste at han skulle komme, for det hadde jeg fått beskjed om.
Han sa: 'Kommer du? Vi skal stjele hester. "
Jeg vet ikke hvem som hadde funnet på det, men det var ordene ble valgt da.
Senere slo han seg ned i Barkald, hvor du nå er på sommerferie.
Hver morgen hilste han på tyske vakten. Høflig på tysk.
Han snekret, hogget ved. Han bygde opp et alternativt liv her.
Et par ganger i uken rodde moren til Jon opp til ham.
Alle i hele bygda måtte jo skjønne at en fyr som bodde alene trengte noen til å stelle for seg,
ellers ble det litt ensidige i kosten.
Alle skjønte det. Til og med tyskerne skjønte det.
Jeg lurte på hvorfor min venn Jon eller hvem som ikke nevnte det:
at han hadde vært i denne landsbyen så ofte, at han ble regnet blant de fastboende.
En dag kom en mann fra byen. På flukt. Han måtte til Sverige.
Det var en viktig fyr fra hjemmefronten.
Han gjemte seg der i noen dager og ventet på et flugtalternativ.
Flere ganger om dagen kjørte tyskerne forbi gården.
Faren til Jon likte ikke "trafikken". Han var redd.
Ingen som vet hva som fikk den tynnkledde bymannen til å tørne.
Hva er det du driver med? Vil du ha tyskerne her?
I all hast måtte moren til Jon ro han opp til faren din for å få ham til Sverige. Midt på lyse dagen.
Stopp!
Du må gjøre noe med fotsporene.
Det gikk en faen i faren til Jon, og - det ble ikke gjort.
Halt, Bitteschön. Halt.
Halt, Bitteschön.
Så han ble i Sverige til krigen var over.
- Hvorfor forteller du meg alle disse tingene? - Fordi han ba meg gjøre det.
Hvis anledningen bød seg. Og det gjorde den nå.
Kom.
Skal vi ta ham?
Ja.
Jeg tenker på menneskekroppen:
uovervinnelig et øyeblikk,
følgende mistet for alltid.
Jeg vet ikke om Lars tenker på den måten​​??
Jeg klarer ikke å la være.
Du har en fin mørte.
Dette er bare noen pinner.
Den er fin likevel. Akkurat som en ekte miniatyr.
Jeg vet ikke hva miniatyr er.
Det er som noe veldig lite, nøyaktig det samme som noe stort.
- Det er bare noen få pinner. - Greit.
Det er bare noen pinner.
Har du lyst på noe å spise?
Nei.
Neivel. Det er lov det og.
Det er faen ikke noe tvang.
Jeg er ihvertfall sulten.
Jeg skjøt broren min.
Jeg vet det.
Men det var ikke din skyld.
Du visste ikke at den var ladd.
Nei, det visste jeg ikke.
Det var en ulykke.
Ja.
Det var det.
Det sier alle.
Er du sikker på at du ikke vil spise? - Ja
Jeg sitter her.
Er du redd for at du blir snødd inne?
Ja.
Det også.
- Da må du finne noen som måker for deg. - Ja, Åslien.
Ja, ja, ja, da er du jo sikret da.
Jeg kan kjenne at hans humøret er smittsomt.
Men det overrasker meg, og det bekymrer meg.
Noe i meg forandrer seg, jeg forandrer meg, -
- til noen som jeg ikke kjenner så godt.
Jeg lurer på hvor lenge den forandringen har pågått.
Skal jeg fyre opp?
Ja, det kan du gjøre.
Jeg skulle egentlig overta gården hjemme jeg, vet du.
Du lurer vel på hvorfor jeg bor her, -
- og ikke i bygda der jeg kommer fra?
Jo, på sett og vis.
Det var jeg som skulle overta.
Jeg var den eneste som var hjemme.
Jon dro til sjøen og Odd var...
Odd var jo død.
Jeg hadde jobbet på den gården hver dag, aldri hatt ferie en gang.
Sånn som nå.
Og faren min kom aldri tilbake.
Han ble syk. Ingen visste hva som egentlig feilte ham.
Og årene gikk.
Og så kom bare Jon hjem en dag, nedi veien fra bussen.
og sa at han var klar til å overta gården.
Han var så tynn og slengete.
Han kan aldri drive en gård, tenkte jeg.
Men jeg kunne ikke gjøre noe med det. Det var hans rett.
Tok du den plassen som egentlig var min?
Kan jeg røyke her inne?
Selvfølgelig.
Hva gjorde du da?
Jeg dro.
Den dagen jeg fylte tjue. Jeg har aldri vært hjemme siden.
Det var som faen.
Jeg har ikke sett moren min siden jeg var 20 år.
Lever hun fremdeles?
Jeg vet ikke.
Jeg har ikke undersøkt.
Takk for maten.
Hvor skal vi?
Om en ukes tid skal du ta den bussen hjem til Oslo.
Litt av en sommer.
Men sånn er livet.
Ting skjer.
Da må du huske å tenke -
- etterpå.
Du må aldri bli bitter.
Det er lov å tenke.
Ja.
Skjønner du?
Du må huske å bytte tog på Elverum på toget hjem til Oslo.
Jeg gjør meg ferdig her, og når det er gjort så kommer jeg etter.
Høres det greit ut?
Ja det er greit.
Nei. Det var ikke bra. Det var ikke som det skulle.
Det store spørsmålet som jeg stiller meg i igjen og igjen, senere -
- var om du allerede da visste at du ikke skulle komme etter.
At du allerede den sommeren visste at det var siste gang vi skulle se hverandre.
Er du våken?
Ja.
I morgen tar vi sjansen og lar tømmeret dra.
- Franz kommer for å hjelpe. - Fint.
Det blir ikke barnelek. Det er mye tømmer.
Vi må kutte dem ned med øksen.
Har man noe planlagt så må man ta store sjanser i blant
Løp, løp, løp!
Fikk du min far?
Fikk du år av mitt liv som jeg skulle hatt?
Far ble igjen ved elva, sammen med henne. Det vet jeg helt sikkert.
Og at Lars ikke snakker om ham, det må være fordi han vil skåne meg.
Har du stjålet hestene?
Få på deg klærne og pell deg ut hit igjen.
- Hvor skal vi? - Du vet den elva som vi tror er vår?
Den renner herfra helt til Sverige? Helt på egen hånd.
Spør ikke om lov, fra noen.
Hun bare slynger seg rundt helt uforstyrret.
Vi skal gjøre sånn som elva.
Vi skal på tur til Sverige, se hvordan det går med tømmeret vårt.
Det var da som bare faen.
Nå er det lite vann. Derfor gjør de det vanligvis om våren.
En to tre.
Ser du solflekken der nede?
Det er Sverige.
Førstemann til Sverige. Kom igjen.
Gjør det veldig vondt noen sted?
Bare litt i sjelen?
La det synke, Trond.
Bare la det ligge.
Du kan ikke bruke det til noe.
Trond?
Trond.
Jeg har deg.
Går det bra?
Kom igjen.
Kl. 15.45 fra Elverum har nettopp kommet på spor 4.
Jeg møtte toget fra Elverum hver dag den høsten.
Er det deg? - Ja det er meg.
Det er absolutt en overraskelse, ikke sant?
Det kan jeg ikke benekte.
Min pappa.
Hei, jenta mi.
Jeg ringte alle kommuner innen 100 km for å finne ut hvor du bor.
Og enda flere. Jeg har holdt på i flere uker.
Så kom jeg på å lete her, i Norge.
Du har ikke en gang en telefon.
For faen.
Du kan nå slå av motoren.
Her er det fint.
Jeg tenkte at det skal bli fint, med tiden.
Ville du ikke at jeg skulle komme hit?
Kanskje du vil være i fred? Det er grunnen til at du er her?
Og så...
Jeg kommer før daggry kjørte inn i hagen din og plaget deg.
Jeg har forandret livet mitt.
Jeg hadde ikke lyst til det lenger, etter ulykken.
Hvordan har du det egentlig?
Jeg har det bra.
Dagene går. Jeg har en nabo som jeg har mye til felles med.
Vi hjelper hverandre når det kniper. Det er spesielt han som hjelper meg.
Jeg hugger ved, snekrer, tar turer -
- og om kvelden leser jeg bøker -
Mest Dickens.
Du har alltid lest Dickens hjemme.
Brevet er adressert til oss alle tre. Det er fra far.
"Takk for tiden vi har hatt sammen. Jeg ser med glede tilbake på det,
men nå er det en annen tid, og det er ingenting du kan gjøre med det:
Jeg kommer ikke hjem lenger.
I en bank i Karlstad, i Sverige, har jeg penger til gode, -
- for tømmeret vi hadde den sommeren og som ble sent nedover elven.
Jeg har skrevet til banken slik at du kan ta ut pengene -
- med passet ditt og fullmakten jeg har lagt ved.
Lev vel.
Tømmer?
Jeg forsto ikke at Díckens var navnet på mannen som hadde skrevet boken.
Jeg trodde det var en spesiell type bok som bare vi hadde.
Noen ganger leser du høyt fra David Copperfield.
"Enten jeg blir helten i min egen livshistorie, -
- om den rollen er tildelt en annen, vil tiden vise. "
Jeg har alltid funnet den starten skummel.
At vi ikke nødvendigvis har ledelsen måtte spille i våre egne liv.
Noe så fryktelig:
en slags spøkelseseksistens,
der jeg bare kunne se på den som hadde tatt min plass.
Jeg visste ikke at du hadde slike tanker.
Du har aldri fortalt meg det.
Nei.
Hun aner ikke hvor mange ganger jeg har tenkt det samme -
- og måtte deretter lese gjennom, nesten stiv av frykt.
Warmlandsbanken. - Ja, men det er ikke her.
- Fryser du? - Nei, jeg fryser ikke.
Den er ikke her. Jeg spør noen. - Det må være et sted rundt her.
- Her var det pent. - Vi kan ikke fortsette å gå rundt her.
- Vi må spørre noen veien. - Vi finner det sikkert.
Til slutt, ja.
Unnskyld meg? Wärmlandsbanken.
- Hva? - Veien til Wärmlandsbanken.
Vet du hvor det er? Er du døv?
Hva? - Er du døv?
Vil du ha en på kjeften?
Jeg gjorde et valg, når jeg lot være å slå den mannen i Karlstad.
Hadde jeg slått, hadde jeg blitt en annen mann.
Da hadde livet tatt en annen vei.
- Var det ingen konto? - Joda, det gikk fint.
Jeg fikk pengene, men det var bare 150 kroner.
Virker ikke det litt lavt?
Det forstår jeg ikke, men hvor mye tror du at du kan tjene på slikt tømmer?
- Ingen anelse. - Jaja, vi fikk da en tur sammen da.
Vet du hva det morsomste er? Vi må bruke pengene her.
Vi kan ikke ta det til Norge. På grunn av visse valutabegrensninger.
Kom da.
Hei. Vi leter etter en dress til denne unge mannen her.
En slik en for ham der.
Ta av jakken.
Er det greit inne, Trond?
I det øyeblikket føltes alt fint.
Det var en fin dress og det var en vakker by.
Og vi bestemmer selv -
- når det skal gjøre vondt.
Basert på romanen av Per Petterson HORSES STEAL